![Smile :-)](./images/smilies/icon_smile.gif)
От малко критика никой не е умрял, тъй че...
![Mr. Green :mrgreen:](./images/smilies/icon_mrgreen.gif)
Смъртта на сър Кастело
Сър Кастело беше жива легенда сред жителите на града, който така щедро му бе дал името си. Защитник на бедните или престъпник го наричаха, в зависимост от това кого питахте и никой не беше далеч от истината. Малцината, които имаха честта да го познават по отблизо, дори го наричаха гений. Той самият рядко можеше да бъде видян, от някой, от когото не желаеше да бъде открит, а пък мнението му за самия себе си си оставаше неразрешима мистерия. Една от особеностите на легендите е, че не можеш да застанеш с тях лице в лице. Сър Кастело не беше изключение. Като дух на Кастело той беше една невидима сянка, от която следи оставаха само под формата на подвизи, за които той получаваше много слава, но никога лично. Всяка монета обаче си има две страни, или поне монетите, приемани от кастелските търговци, са такива. Подвизите на сър Кастело му навличаха омразата на повечето заможни люде, наричани от бедняците иззедници, а между себеподобните си известни като благородната кръв на града. Наградата за главата на сър Кастело беше огромна. Всъщност не беше оповестено колко точно огромна беше тя, но на всички беше ясно, че с толкова пари човек или елф, а защо не орк (джуджетата бяха смятани за прекалено ниски, за да достигнат една толкова знаменита и без съмнение високо поставена глава) би могъл да си живее богато до дълбоки старини (за дълбоки старини в Кастело се смяташе възрастта от тридесет годишни цикъла). Тази награда беше и причината не всички бедняци да оказват на своя защитник нужното уважение. Всички знаеха, че той прекарва цялото си време в оказване на помощ на бедните и окаяни кастелци, но никой не се хвалеше, че сър Кастело му е помогнал с нещо конкретно, например, че е платил дълга му към лихварите. Такива мисли се въртяха в доста глави, но освен мисловни въздушни течения те не причиняваха нищо по-конкретно. С други думи казано, наградата си стоеше, сър Кастело продължаваше безнаказано да обира богатите, а те продължаваха да го проклинат, от което ефектът е минимален. Всеки знае, че единствено клетвите на просещите гадателки хващат и затова всички, които могат, ги отбягват. Това положение на нещата можеше да се задържи доста дълго ако сър Кастело не беше допуснал една съществена грешка. Спря да се ограничава с просто богатите и посегна на истинските градски първенци – тези с власт. Има хора, които след като ги обереш ще те проклинат и може би дори ще обявят награда за главата ти, но имаше и такива, които щяха да свикат градския съвет с една точка в дневния ред – смъртта на сър Кастело. А в това време някъде в градската джунгла случайно се срещнаха двама напълно непознати...
-Добър ти ден.
-И на теб добър и нека сър Кастело те закриля.
-О, той по цял ден това прави – лицето му за момент се изкриви в насмешлива усмивка, но бързо възвърна неутралната си маска и продължи – той закриля всички, така казват.
-Всички, които си заслужават да бъдат закриляни – човекът не даде да се разбере, че е забелязал сарказма в думите на елфа.
-Да, право казваш...
А в двореца на кастелския градски съвет се обсъждаше кажи-речи същото, но с ударение, поставено на противоположното място.
-Той вече преля чашата на нашето търпение – говорителят на търговската гилдия беше зачервен като домат, и то не от прелялата чаша, която беше изпил преди заседанието.
-Да, ние, занаятчиите, не можем спокойно да работим, докато този престъпник е на свобода – спокойно изрече главният занаятчия.
И другите гилдии на Кастело се изредиха да изказват възмущението си и това продължи, докато дойде ред на архимагът да говори. Тогава заседанието наистина започна, тъй като точно магьосниците стояха зад повишения интерес към сър Кастело. Не можеш да обереш архимаг и да ти се размине.
-Чу ли, че сър Кастело задигнал жезъла на архимаг Могаро.
-Да, дъртият пръч сигурно е побеснял от яд. Между другото, какво носиш под наметалото – острият елфически поглед не беше пропуснал издайническата издутина под дрехата на непознатия.
-А, нищо. Взех нова метла за жената, че нещо е позапуснала домакинството.
-... и затова смятам, че този долен престъпник не ни оставя никакъв избор. Нито градската стража, нито обявената награда успяват да попречат на този плъх да продължи с безнаказаните си кражби. Крайно време е да се обърнем за помощ към извора на Аска. Гилдията на магьосниците предлага безвъзмездно помощта си в призоваване на Съдник.
На последната дума архимагът натърти и то не без основание. Съдниците бяха духове на богинята Аска, които имаха една цел на пребиваването си в нашия свят – да открият и убият целта си. Излишно е да споменаваме, че нито един съдник досега не беше срещнал затруднение в изпълнение на нито една от двете задачи. Това беше крайна мярка. Може би най-крайната, но сър Кастело отдавна беше пристъпил крайността. Съветът с нежелание одобри призоваването.
-И освен това той е верен любовник.
-Да, за него казват: любов от пръв поглед, изневяра от втори – тук елфът дори не се опита да скрие насмешката си.
Човекът му отвърна с хладна усмивка. Не може всички мнения да съвпадат. Но и той се досети нещо.
В залата за призоваване на магическата кула на Кастело нямаше дори хладни усмивки. Всички бяха като в ступор – ту очакващи призоваването, ту надявайки се то да не се получи. Магьосниците напяваха на езика на Аска. Не че беше необходимо за магията, просто искаха да направят впечатление на високопоставените посетители. Всъщност единствен архимага вършеше истинска магия. Скоро концентрацията му даде резултат. Ритуалната осмолъча звезда в центъра на залата изведнъж бе заместена от мрак. Проходът към владенията на смъртта беше отворен. Всички затаиха дъх. Съдникът се появи без гръм и трясък. С появяването си безформената сянка заговори, по стар обичай сред духовете, по същество:
-Назови целта.
-Сър Кастело - Могаро му отвърна подобаващо.
-Назови заплащането
-Душата на сър Кастело.
-Сторено е.
В този момент съдникът изчезна внезапно, като в същото време се появи в дома на сър Кастело.
-Всъщност от колко време вилнее сър Кастело.
-Ами знам ли? Баща ми ми е разказвал за подвизите му като бях малък...
В този момент стражите, които се появиха прекъснаха и без това скучната история.
-В името на Кастело, стой! Сър Кастело, спипахме те най накрая. Не се опитвай да хитруваш. Предай ни жезъла или ще ти го отнемем насил...
Стражът не беше оставен да довърши заплахата си, тъй като сър Кастело просто изчезна. Така става като опиташ да арестуваш някой, притежаващ магически жезъл. Имаха късмет, че не ги превърна в жаби или нещо по-лошо. Но пък сър Кастело винаги беше закрилял бедните, дори това да са бедните стражи, опитващи да го заловят. След мигновеното разочарование те решиха поне да заловят елфа като съучастник, но и тук удариха на камък.
-Хаха, вие, стражите, никога не сте могли да различите имитатор от оригинала.
Преди слисаните стражи да успеят да отреагират елфът направи една от магиите, с които е известен народът му. Превърна се в дърво. За секунда стражите бяха оставени с един доста труден за арестуване субект, или да кажем обект. А и не беше склонен да отговаря на въпроси. В това време някъде недалеч, в двора на едно имение, едно дърво се превърна в елф.
В имението на сър Кастело беше тихо. Надеждата на хиляди бедни кастелци в момента спеше на разкошно легло, но не задълго. На леглото лежеше близо шестдесет годишен човек. Нещо твърде необичайно за хората. Къщата не беше голяма, но пък в нея имаше повече съкровища, отколкото в двореца на краля. Един млад елф тъкмо идваше към стаята по коридора, когато покоят на стареца беше нарушен от неземна сила. Безформеният сенчест облак надвисна над човека.
-Ти беше назован, време е.
Душата на сър Кастело дори не си направи труда да отвори вратата докато напускаше стаята.
Малко по-късно елфът стоеше над безжизненото тяло и точно привършваше елфическата молитва за спокойна смърт. Не че тя щеше да подейства на човек, просто чувстваше, че трябва да направи нещо за съименника си, за първия сър Кастело. Довърши молитвата импровизирайки:
-Бъди мъртъв в мир, сър Кастело. Ти, който успя да измамиш дори смъртта. Ти умря, но легендата ти ще живее вечно.
А в това време някъде в града сър Кастело задигаше короната на краля.