"Tom Yum Goong":
https://www.imdb.com/title/tt0427954/
Гледах го няколко пъти, когато излезе - бях още в гимназията. Оказа се, че съм го позабравил. Все още е готин филм. Сценарият е по-зле, отколкото го помнех, обаче, особено ако гледате разширената версия, на която се нахендрих аз - върху която просто са наплякани на случайни места сцени, които нямат нищо общо с нищо. Идеята е готина де.
Бойните сцени на моменти страдат от синдрома на Жан Клод Ван Дам - уж открито, широко място, обаче противниците се редуват кой да нападне главния герой, вместо да му скочат едновременно и да го потрошат. Все пак - по онова време муай тай се виждаше рядко във филм, самите движения са много зрелищни, а двубоите са страхотни. Плюс, че цялото нещо е на практика учебник по операторска работа за такъв тип екшън. Просто камерата следи Тони Джа на практика съвършено, а той самият и каскадьорите около него правят просто невъзможни неща.
А и другото - когато филмът излезе, беше впечатляващ, особено за осемнайсетгодишното вманиачено по екшън с бойни изкуства тийнейджърче, което бях тогава. Не знаех обаче, че ще окаже сериозно влияние върху целия жанр, което все още, седемнайсет години по-късно, се усеща. От този филм изгря звездата на Латийф Краудър - който впоследствие стана огромно име като каскадьор, да не говорим, че когато за някой екшън с бой потрябва капоейрист, май първо се обръщат към него. (Той играе бойните сцени на мандалореца, ако има някакво значение.) Мисля, че оттук тръгва манията по безумно дълги бойни сцени в един дубъл. (Макар че най-старата такава, за която знам, е в "The Sword of Doom" от шейсетте, едва след "Tom Yum Goong" такива сцени започнаха да се правят доста често, и то в какво ли не - от претенциозна фантастика, режисирана от Алфонсо Куарон, до абсолютното малоумие в "Батуоман".) Само дето тук дори да има скрити кътове някъде, не се забелязват - мисля, че цялата простотия е направена от начало до край наведнъж - изглежда меко казано впечатляващо. (Горките каскадьори конкретно в тая сцена, бтв - чудя се дали да им завиждам за уменията, или да им съчувствам за всичко, което изтърпяха. Няма как да не е било болезнено.)
Сюжетът със сигурност е повлиял поне донякъде на "Джон Уик", само че тук вместо едно кученце има два слона, и главният герой тръгва не да мъсти, а да си ги намери.
Като цяло - радвам се, че го гледах. Ще гледам да минат по-малко от седемнайсет години, преди да го изгледам пак.